Rácz Anita
Mássalhangzó-torlódások ómagyar kori helyneveinkben

Közismert, hogy a magyar nyelv — a többi finnugor nyelvhez hasonlóan — nem kedveli a szókezdő mássalhangzó-torlódásokat, így finnugor eredetű szavaink sem kezdődnek két, esetleg több mássalhangzóval. A szó belsejében azonban bizonyos konszonáns-kapcsolatok előfordulhatnak. Kutatóink a két torlódás-típus közül inkább a szóelejivel foglalkoztak, annak is a feloldása állt főleg a vizsgálatok középpontjában. A szóbelseji mássalhangzó-kapcsolatok kérdését legátfogóbban B. Lőrinczy Éva A magyar mássalhangzó-kapcsolódások rendszere és törvényszerűségei (Bp., 1979) című művében vizsgálta, amelyben az ÚMTSz. adatait alapján a köznyelvi és nyelvjárási szóalakokban megfigyelhető mássalhangzó-torlódásokat vette vizsgálata alá, s kutatásai eredményeként különféle típusokat és altípusokat állapított meg.
A magyar nyelv korábbi állapotának szóbelseji mássalhangzó-kapcsolatairól azonban nemigen jelentek meg tanulmányok. Az ősmagyar kor elejének mássalhangzó-rendszerét E. Abaffy Erzsébet kísérelte meg felvázolni az UEW. anyaga alapján (Mássalhangzó-rendszerünk az ősmagyar kor elején. Fonotaktikai vázlat az UEW. alapján. (MNy. 98 [1994]: 421–34)), s vizsgálatában fontos helyet kapott a szóbelseji mássalhangzó-kapcsolatok kérdése is. Az ómagyar korra vonatkozóan azonban nem ismerek e témában megjelent munkát.
Számtalanszor halljuk, s magunk is valljuk, hogy a nyelvtörténeti kutatások fontos előrevivői lehetnek a korai helynevek vizsgálatából levonható tanulságok. A Debreceni Egyetem Magyar Nyelvtudományi Tanszékén összeállított, jelentős számú helynevet tartalmazó adatbázis lehetővé teszi számunkra, hogy az egyes nyelvi jelenségeket, így a mássalhangzó-torlódásokat se csupán egy-egy oklevélhez kapcsolódva vizsgáljuk, hanem jóval nagyobb korpuszból kiindulva szélesebb körben folytassunk kutatásokat. (Az adatbázisról részletesen szól Hoffmann István az e kötetben megjelent dolgozatában.)
A fenti gondolatmenetből kiindulva a B. Gergely Piroska tiszteletére készített írásomban 17 ómagyar kori vármegye (Abaúj, Árva, Bács, Baranya, Bars, Bereg, Beszterce, Bihar, Bodrog, Borsod, Brassó-Szörény, Doboka, Erdélyi Fehér Alsó és Felső része, Esztergom, Fejér, Gömör, Győr) helynévanyagát — főleg mikroneveit, kisebb számban településneveit — abból a szempontból vontam vizsgálat alá, hogy vajon a korai helynevekben hogyan tükröződik a mássalhangzó-torlódás problémája. A több mint 11 ezer szóadatot tartalmazó névanyagból 1451 olyan lexémát gyűjtöttem ki, amely két vagy három egymás mellett álló mássalhangzót tartalmaz. Közéjük soroltam a hosszú mássalhangzókat is (101), de jóval nagyobb azoknak az eseteknek a száma, amelyekben különböző konszonánsok találkoznak. (Fontos megjegyezni, hogy a nevekben, névadatokban ismétlődő szóelemeket csak egyszer vettem figyelembe, hogy kiszűrjem az előfordulások véletlenszerűségét. Nem voltam ugyanakkor tekintettel a helyneveket alkotó szavak határán jelentkező hangkapcsolatokra.)
B. Lőrinczy Éva szerint “A mássalhangzó-kapcsolódások vizsgálatában aligha lehet másból kiindulni, mint az összetevők természetének rögzítéséből” (i. m. 20). Magam is ezt vettem figyelembe: első lépésként a kapcsolódások sokaságából az olyanokat soroltam egy csoportba, amelyek alkotóelemei képzésmódjuk szerint azonosak: egymás mellé állítottam azokat, amelyekben például zárhang kapcsolódik affrikátához (bc, bcs, kcs, pcs), zárhang laterálishoz (bl, dl, gl, kl), zárhang orrhanghoz (dm, dn, gm, km) stb. Azt vizsgáltam meg tehát, hogy a mássalhangzó-kapcsolatok első eleme képzésmód szempontjából milyen képet mutat. (Ebbe a számításba nem vontam bele a hosszú mássalhangzókat.) E vizsgálat eredménye azt mutatja, hogy csaknem azonos arányban képviseltetik magukat a torlódás első elemeként a pergő hangok (325: 22,45%) és a réshangok (318: 21,8%). Szintén nagyon közeli az aránya az orr- (265: 18,2%) és a zárhangoknak (261: 18%) is. A laterálisok ritkábban jelennek meg torlódásban első hangként (156: 10,7%), s az affrikáták száma még kisebb (25: 1,7%). A következőkben ezekből a típusokból csupán a leggyakoribb csoport jellemzőit veszem szemügyre: a fentieknek megfelelően tehát azokat a torlódásokat vizsgálom, amelyekben az első helyen pergő hang áll.
A korai ómagyar kori magyar nyelv konszonáns-kapcsolataiban a pergő hanghoz adataink tanúsága szerint a legnagyobb számban zárhangok csatlakoztak (156), a második leggyakoribb előfordulás a pergő és nazális hangoké (67), a harmadik a pergő utáni réshangok csoportjáé (55), ezt követi a pergő + affrikáta (35), és a pergő + laterális (12) mássalhangzó-torlódás.
Az r pergő hang tehát adataink messze legnagyobb részében zárhanggal kapcsolódva (156: 48%) hoz létre mássalhangzó-kapcsolatot. E csoporton belül a legnagyobb az rk (41), az rd (36), az rt (30), az rb (21), valamint az rg (12) aránya. A többi előforduló hangkapcsolat száma 10 alatt marad: rp kapcsolatra 8, rgy torlódásra 2,  rty torlódásra pedig 1 (Gyertyán [1247/331: jurthan]) példát találtam. Van azonban olyan bizonytalan megítélésű kapcsolat is, ahol helyesírási gondok miatt nem lehet biztosan eldönteni a második konszonáns jellegét. 15 lexémában nem csupán a pergő + zárhang torlódás figyelhető meg, hanem egy másik mássalhangzó-kapcsolat is szerepel benne.
Jól látható, hogy a leggyakoribb hangkapcsolatok között találhatók azok, amelyekben azonos helyen képzett konszonánsok kerülnek egymás mellé (rd, rt), ezek gyakoriságát hangtani jellemzőjük is magyarázza.
A szó hangsorában való elhelyezkedésüket tekintve ezek a kapcsolatok jellemzően a név belsejében találhatók, az esetek legnagyobb részében az első és a második szótag határán. Feltűnő kivételt csak az rd jelent, hiszen ez összes előfordulása közel felében (15) figyelhető meg a név végén. Ezen azonban nem csodálkozhatunk, ha az ómagyar korban gyakori -d helynévképzőre gondolunk, amely mindenkor, még mássalhangzóra végződő lexémák esetében is a név végén, tővéghangzó nélküli kapcsolódással jelent meg (pl. Sárd [1238/–1332–6/Pp: Sard], Szamárd [1292: Zamard] stb.).
Ha a pergő hang + zárhang konszonáns-kapcsolatokat abból a szempontból vonjuk vizsgálat alá, hogy vajon jellemző-e köznévi vagy tulajdonnévi lexémákban való előfordulásuk, akkor azt láthatjuk, hogy csaknem kétszer olyan gyakori a megjelenésük a tulajdonnévi (99), mint a köznévi lexémákban (57). Ennek oka minden bizonnyal abban a tényben keresendő, hogy a tulajdonnévi lexémák között nagyobb az idegen eredetű (zömmel szláv) elemek száma, mint a köznéviek között (pl. Verbelice [1317: Werbeliche], Tardona [[1240]: Turduna], Tárkányica [1588: Tarchanichia], Terpec [1256: Terpech], Gibárt [1290–1316/: Gybart] stb.). A jövevényszavak és -nevek nyilván nagyobb gyakorisággal tartalmazhattak torlódásokat, mint az eredeti magyar lexémák.
E. Abaffy az ősmagyar kori állapotokra a mi tapasztalatainkhoz hasonló megállapítást tett: “Míg a kapcsolatok első tagjaként kiemelkedő szerep jut a laterálisoknak és a pergetett hangnak ..., addig a második tag szerepét túlnyomórészt két zárhang tölti be: a k és a t ” (i. m. 432). B. Lőrinczy említett munkájában a pergő + zárhang konszonáns-kapcsolatokat közepes gyakoriságúnak találja (i. m. 447), tehát napjainkra az ősmagyar, majd a hasonló képet mutató ómagyar kori állapotokhoz képest kisebb változás zajlott le.
A pergő hanghoz szintén nagy számban kapcsolódnak orrhangok (67: 20,6%). Nagyjából azonos arányban találjuk az r után az n-et és az m-et: adatainkban 31 rn és 27 rm hangkapcsolat figyelhető meg. Az ny palatális nazális csupán 5 névben jelenik meg a pergő hanggal együtt, 4 esetben pedig jelölési okokra visszavezethető bizonytalanság miatt nem dönthető el, hogy rn vagy rny kapcsolattal van-e dolgunk (1299/369/590: Chemerne, [1077–9]//403: Copurna, ?1248–1282/379: Scerneue, 1291: torn). Ennél a torlódás-fajtánál sem hagyhatjuk figyelmen kívül, hogy a nagyobb számban megjelenő rn típus mindkét hangeleme ugyanazon a képzési helyen jön létre.
Az itt felsorolt torlódás mindegyike kivétel nélkül a név belsejében szerepel, s jóval több tulajdonnévi eredetű lexémában figyelhető meg (48: pl. Arnold [1281–1319: Arnold], Gyarmat [*1213: Gyurmot], Ternye [1272/419: Ternye] stb.), mint köznévi eredetű névben (19: pl. Tormás [+1252/[1270]: Tormas], Vermes [1257: Wermus] stb.). Érdekes belső megoszlást mutat ez a jelenség az rm, illetve az rn, rny kapcsolatokban: a köznévi elemek 5 kivételtől eltekintve az rm torlódásos nevekben vannak jelen. Hogy ez véletlen előfordulás-e vagy sem, az talán még nagyobb anyag vizsgálatával lenne kideríthető. B. Lőrinczy a pergő + nazális kapcsolatot mai nyelvünk alapján a ritka torlódásfajták között tartja számon (i. h.), úgy tűnik tehát, hogy az ómagyar korhoz képest e típus gyakorisága is csökkent.
Az ómagyar kori mássalhangzó-torlódások számarányait tekintve a harmadik legsűrűbben előforduló típus a pergő és valamely réshang kapcsolata (54: 16,6%). Ezen belül a leggyakoribb az rs (19), ezt követi az rv (11), majd az rj (8), az rh (5) és az rz (4). Néhány esetben azonban a helyesírási következetlenségek miatt nem dönthető el biztosan, hogy a betűkapcsolat második eleme milyen hangértékben szerepel. Ebben a csoportban ugyan nem az azonos helyen képzett konszonánsok kapcsolódnak össze a legnagyobb számban, az azonban látható, hogy két nagyon közeli helyen képzett mássalhangzó egymásra következése a legjellemzőbb.
A torlódások ebben a csoportban is főleg a nevek belsejében jelennek meg, ám ahogyan az rd esetében némi eltérés mutatkozott a pozíció tekintetében, úgy az rs esetében is érdemes figyelmet fordítani a névvégi pozíciókra, mivel a -d és az -s egyaránt gyakori helynévképző volt az ómagyar korban. Az -rd torlódás esetében azt állapíthattuk meg, hogy a típustól feltűnően elütő nagyszámú névvégi előfordulás oka gyakran a -d helynévképző jelenléte. Az -s azonban nem mutatja ugyanezt a sajátosságot: az -rs kapcsolat csupán 5 alkalommal áll a helynévi elem végén, és benne az -s egyetlen egyszer sem helynévképző. Ez tehát azt mutatja, hogy ez a képző — a ‑d-től eltérően — mindig magánhangzós tőhöz kapcsolódott, így nem hozott létre mássalhangzó-torlódást.
A vizsgált lexémák tulajdonnévi vagy köznévi jellegét számba véve azt láthatjuk, hogy az előző csoportokban már megfigyelt jelenség mutatkozik meg itt is: az esetek több mint felében (34) tulajdonnévi lexémában fordul elő a torlódás (pl. Gerha teteje [1323: Gerhatetey], Ómarja [1322–1353: Omaria], Barsi [1308–11/Pp.Reg: Borsi], Árva [1287–1316: Arua], Borza [1338: Barza]). A mai magyar nyelvben B. Lőrinczy vizsgálata szerint ez a torlódás-típus a gyakori előfordulásúak csoportjába sorolható (i. h.). 
A pergő hang és az affrikáták kapcsolata gyakoriságát tekintve névanyagunkban a korábban felsorolt típusokat követi (35: 10,7%). Az r-rel azonos helyen képzett c 19 esetben adja a konszonáns-kapcsolat második tagját. Bár döntő többségében ez a kapcsolat is lexéma belsejében jellemző, mégis, érdemes felfigyelni arra, hogy viszonylag gyakori a szó végén (6) való megjelenése is. Figyelemre méltó az is, hogy a köznevek és tulajdonnevek aránya ebben a típusban tolódik el legerősebben a tulajdonnevek felé: a 19 lexémából 17 tulajdonnév (pl. Tarca [1249/–1360: Tarcha], Marcelfalva [1332–5/Pp: Marcelfolua], Kerc [[1205–9]>–1223: Kerch] stb.), s csak kettő közszó (Bérc [1243: Berch], Herceg [1396: Herczygh]).
Az rcs betűkapcsolat 10 lexémában jelenik meg, ebből hat adatban a szó végén, s csupán egyetlen közszói névelemben (Sárcs [1212/397/405: Sarch]). Többször nem lehet bizonyosan eldönteni, hogy a kapcsolat második betűje pontosan milyen hangértékben szerepel.
B. Lőrinczy ezt a konszonáns-kapcsolatot teljesen azonos előfordulásúnak tartja a pergő + orrhang típussal, vagyis mindkettőt ritka megjelenésűnek látja (i. h.).
A legritkábban előforduló típust a pergő és laterális konszonáns-kombináció 12 adata képviseli (3,7%). Ezek egyetlen kivételtől eltekintve (Olaszarl [1301/352: Olosorl]) névbelseji helyzetben, az első és a második szótag határán vannak, s utánuk egyetlen adatban sem szerepel újabb torlódás. A lexémák között 5 tulajdonnévi elem található (Arló [+1268/+271/XVIII: Arlo], Berled [1316/418: Berled], Gerla [1206: Guerla], Mellek [1332/Pp: Merlek], Olaszarl [1301/352: Olosorl].
A gyakoribb előfordulású csoportokban arra hívtuk fel a figyelmet, hogy a kapcsolódó mássalhangzók képzési helye azonos, vagy nagyon közeli. Itt azonban arra látunk példát, hogy ez a közös tulajdonság nem feltétlenül biztosítéka a nagy számú előfordulásnak, hiszen a pergő és a laterális hang képzési helye azonos ugyan, ám ez a kapcsolat mégis viszonylag ritkán jön létre. A magyar nyelv mai állapotában B. Lőrinczy ezt a mássalhangzó-kapcsolatot a közepes gyakoriságú kombinációk között tartja számon (i. h.).
A terjedelmi korlátok miatt még egyetlen hang torlódásban való viselkedésének minden aspektusát sem tudtam megvizsgálni (pl. nem voltam tekintettel arra, hogy milyen gyakran fordul elő második, vagy harmadik tagként). A mássalhangzó-kapcsolatok ómagyar kori állapotának vizsgálatához azonban elkezdődött egy olyan adatbázis építése, amelynek segítségével a korszak összes megjelenő hangkapcsolat-variációja és azok minden tulajdonsága leírható lesz. Az ilyen részletkutatások elvégzése előremozdíthatja hangtörténetírásunk egészének helyzetét is.